/
Nu!
-Stăpâne.
-L-a izgonit pe fratele meu mai tânăr. Nu o să-l las să trăiască.
-Deja el este în pădure.
Cum vă place
-Scumpa mea Rosalind. Nu mai plânge.
O să te căsătorești. -Nu mai am cum.
Îmi este așa de dor de mama.
Nu o să mai pot face nimic.
Ea mă putea face să uit de toate lucrurile rele.
-Tata nu a vrut să fii așa.
Tu va trebui să fii moștenitoarea sa.
Eu o să am grijă de tine.
Îți jur pe onoarea mea. Și mă voi ține de cuvânt.
Dragul meu trandafir. Scumpa mea...
Nu fii așa de tristă.
-Și ce ne vom face?
-Nu știam că ești tu. -Trebuie să veniți la tatăl vostru.
-Tu ești mesagerul? -Nu, dar îmi păstrez onoarea.
Bine, sunt un mesager. -Domnule le Beau!
Care sunt veștile? -O să vă povestesc cum a început.
Și dacă vreți, puteți asculat și sfârșitul.
Pentru că partea bună de-abia acum va veni.
-De ce te aflii aici? -Nu am venit să fac nimic.
-Știi unde te afli, domnule? -Știu foarte bine.
-Știi în fașța cui te afli? -Da, și el mă cunoaște.
Știu că ești fratele meu mai mare și ar trebui să mă cunoști și tu.
Iar tradiția face ca frații să se recunoască între ei.
-Nu trebuie să faceți asta. -Frățioare, ești prea nepriceput.
-Ia-ți mâinile de pe mine, criminalule. -Nu sunt așa ceva.
Sunt fiul cel mai mic al lordului. Și nu o să-mi iau mâna de la gât
până când nu vei recunoaște acest lucru.
-Așa vreți să vă vadă tatăl vostru de sus?
-Tatăl nostru ți-a încredințat în testament să-mi dai o bună educație.
Și tu mă tratezi ca un țăran! Îmi ascunzi toate calitățile unui domn.
Spiritul tatălui meu e din ce în ce mai puternic în mine și nu o să mai îndur asta.
Așa că poartă-te cum trebuie cu mine și lasă-mi moștenirea tatlui meu.
Și so să-mi găsesc singur norocul. -Și ce o să faci, o să cerșești?
O să-ți primești partea din testament.
-Treci înăuntru, câine bătrân! -E adevărat că mi-am pierdut dinții.
Dar mai bine rămâneam cu vechiul meu stăpân, el nu ar fi vorbit așa.
-Ați venit să vorbimdespre duce? -Avem o problemă de discutat.
Fratele tău mai tânăr Orlando, poate să-i pecetluiască soarta.
Fratele tău e tânăr și de dragul tău nu i s-a făcut nimic.
-Este un tânăr foarte încăpățânat.
E plinde ambiție și are numai planuri împotriva mea.
Dar este totuși fratele meu.
Așa că fii cât mai discret, o să ți se împotrivească.
Și nu va renunța niciodată până ce nu va avea averea mea.
-Mă bucur că am venit atunci.
O să-și primească răsplata.
Să vă aibă Domnul în pază. -Rămâneți cu bine.
Sper să nu mai aud de el.
Pentru că sufletul meu îl urăște cel mai mult pe el.
Și totuși...
El este blând...
Și a fost școlit dar totuși pare înțelept.
Este foarte nobil.
Și ține așa de mult la oamenii mei care îl cunosc așa de bine.
Și eu sunt înebunit de lucrul ăsta.
Nu va mai fi mult de acum...
O să treacă totul.
-Nu ar trebui să vedem lupta asta. -Dacă rămâneți aici o să trebuiască.
-Sunt gata.
-Bună, fiică și verișoară. Ați venit să vedeți lupta?
-Da, stăpâne. Vreți să plecăm?
-Nu o să vă placă prea mult. Dar cine știe, poate o să fiți intrigate.
Vorbiți cu el, doamnelor. Vedeți dacă îl puteți convinge.
-Tinere, l-ai provocat pe luptător? -Tinere, ești prea îndrăzneț.
Te rugăm să te gândești la siguranța ta și să renunți.
-Te rog, domnule. Reputația nu îți va fi pătată.
Trebuie să nu faci asta.
-Nu mă considerați chiar așa de slab. Știu foarte bine ce fac.
Și lasă-ți gândurile și ochii aceia să meargă cu mine în luptă.
Iar dacă voi da greș, nu voi muri în zadar.
Nu voi face prietenilor mei nici un rău, pentru că nu am nici unul care să vadă asta.
Nu am nimic pe lumea asta.
Trebuie să îmi încerc norocul în lume.
-Cu câtă putere am în mine o să fiu de partea ta.
-Și eu voi sta alături de ea.
-ÎȚi urez mult noroc. -Unde e acest tânăr dornic de moarte.
-Sunt aici, domnule.
-Începeți lupta. -Hercule, ajută-l în luptă.
-Nu trebuia să mă iei în derâdere.
-Ce tânăr minunat!
-Destul!
S-a terminat.
-Luați-l de aici.
-Care e numele tău, tinere? -Orlando, stăpâne.
Fiul cel mai mic al lordului Roland de Bois.
-Nu știam că ești fiul său. Tatăl tău era un om onorabil.
Dar totuși a fost dușmanul meu.
Ar fi ost mai bine să te tragi din alt clan.
-Tatăl meu l-a iubit pe lordul Ronald.
-Tu meriți să fii lăudat pentru ce ai făcut.
-Pot să îți dau și eu un suvenir să-ți amintești de lupta aceasta?
Ți-aș putea da mai mult, dar nu am privilegii prea multe aici.
-Îți mulțumesc. -M-ai strigat?
Domnule, te-ai luptat foarte bine.
Sper să lupți așa de bine cu toți dușmanii tăi.
-Vii odată, verișoară?
Sărmane, Orlando. Ai rămas înmărmurit.
-Dar, domnule.... -Te sfătuiesc să pleci din acest loc.
Te-ai luptat foarte bine. -Vă mulțumesc, domnule.
Dar spuneți-mi doar atât, care era fata ducelui?
-Nu ar trebui să știi asta, dar cea mai scundă este fiica lui.
Cealaltă este fiica ducelui izgonit și este aici împreună cu verișoara ei.
Și ele se înțeleg mai bine ca surorile.
Dar îți spun că acest duce le place pe amândouă.
Și a spus ca oamenii să o aprecieze pentru bunătate și că este o nepoată bună.
Și nu le lasă să plece niciunde de aici.
Sper să ajungi într-o lume mai bună ca aceasta.
Îți doresc să fii înțelept și iubit. -Vă rămân îndatorat.
Și eu o să-mi urăsc fratele precum ducele care a fost izgonit.
Dar ea e așa de cerească... Rosalind?
-De ce a făcut asta, Rosalind? Nu te-am mai văzut așa.
-Nu am avut ce să fac. -Toate astea sunt pentru tatăl tău.
-Nu, astea sunt pentru tatăl copilului meu.
-Hai să fim sincere. E posibil să te fi îndrăgostit de fiul lordului Roland?
-Și tatăl meu l-a iubit pe tatăl său.
-Și asta înseamnă că și tu trebuie să-l iubești pe fiul său?
-Trebuie să plecați de aici numaidecât.
-Eu, unchiule? -Și tu, verișoară.
O să muriți dacă nu îi veți găsi în 20 de zile.
-Dar spuneți-mi ce vină am eu în asta?
Nu v-am făcut niciodată nimic rău.
-Nu am încredere în nici una din voi. -Dar eu nu sunt o trădătoare.
-Dar ești fiica lui și asta e destul.
-Permiteți-mi să vorbesc. -Vino puțin.
Am ținut-o aici de dragul tău. Și o să-l găsească pe tatăl ei.
Ea e prea subtilă. Și tăcerea ei le vorbește oamenilor.
Și ei o jelesc. Nu sunt un prost.
Ea îmi răpește numele și o să îmi fie mai bine fără ea aici.
Iar decizia mea este irevocabilă.
O să facă așa cum îi poruncesc.
Ea va fi izgonită de aici.
-Atunci renunță la pedeapsa aceasta pentru mine.
Nu pot trăi fără compania ei.
-Chiar ești o proastă.
Vei muri.
-Cine e acolo?
-Stăpâne. Îmi amintești de lordul Roland.
Cât timp ești aici, fratele tău... Fiul... nu o să-l numesc așa.
Fratele tău vrea să dea foc la grajdul aceasta în seara asta.
Și cu tine în ele. -De ce vrea să facă asta?
-Nu trebuie să stai aici.
-Nu o să fac asta, mai degrabă mă lupt cu el.
-Te implor. Am 500 de coroane.
Le-am păstrat de când lucram pentru tatăl tău.
Îți dau toți acești bani, lasă-mă să fiu servitorul tău.
Chiar dacă arăt bătrân, mai sunt încă în putere.
O să fac treaba unui tânăr. -Bunule Alvire...
-Nu o să mă las așa de ușor călcat în picioare.
Dar fie cum vrei tu. O să plecăm împreună.
-O să te urmez până la ultima mea suflare.
Timp de 20 de ani, am trăit aici.
Și acum nu voi mai fi aici.
Este prea târziu pentru mine.
Și totuși averea nu mă poate recompensa mai bine decât să mor pentru dreptate.
Și nu în slujba stăpânului meu de acum.
-Scumpa mea Rosalind.
Unde vrei să te duci?
Trebuia să mă izgonească pe mine. -Nu trebuia.
-Nu? Rosalind, eu te iubesc.
Vrei să rămân aici fără tine?
Lasă-l pe tatăl meu să-și caute altă moștenitoare, o să plecăm de aici.
Să nu te gândești că te voi lăsa să pleci singură.
Pentru că eu sunt legată de tine.
O să vin cu tine. -Și unde ne vom duce?
-Ca să-l căutăm pe unchiul meu. În pădurea Ardnam.
-Dar nu am fi în pericol. Niște fecioare prin pădure.
-Eu o să mă deghizez într-o sărăntoacă, și o să am fața zgâriată.
Și tu la fel, ca să trecem de lume fără să se ia de noi.
-Iar eu o să mă deghizez într-un bărbat.
-O să am un nume urât, poți să-mi spui Ganimed.
Și tu te vei numi. -Un nume care să aibă legătură cu mine.
Nu o să mai numesc Celia, ci Ariana.
-Ce spui să furăm hainele cele mai urâte ale tatălui tău?
Nu ar fi mai bine? -O să călătorim împreună.
Hai să fugim.
-Domnul să ne aibă în pază. Haideți să mergem.
Să fim libere și nu izgonite.
-Deci asta este pădurea din Ardnam.
-Mai bine stăteam acasă.
-Nu-i așa că au făcut această mult mai bună?
Nu e mai multă libertate în aceste păduri decât acolo?
Aici simți mai bine schimbarea anotimpurilor.
Și simt cum bate sau adie vântul în funcție de anotimp.
Acesta este un loc mult mai bun.
Și cred că mi-a fost scris să ajung în locul ăsta.
Dulce mai e diversitatea, ca o bijuterie prețioasă.
Am ajuns să trăim de la o viață publică în desișul pădurii.
Printre copaci și râuri.
Printre tufișuri și animale.
Totul este altfel aici. -Eu nu aș mai schimba asta.
-Haideți să mergem să ne găsim ceva de mâncare.
-Și pe mine mă doare asta.
Nativii de aici, sălbaticii acestui așezământ.
Stau aici și încearcă să supraviețuiască.
Și fac tot posibilul să o ducă cât mai bine.
-Așa este, stăpâne.
Este numai melancolie pe aici, noi am venit și o să părem sălbatici.
Și fratele vostru care ne-a izgonit era la fel de sălbatic.
-Este oare posibil?
Ca nimeni să nu le fi văzut...
-Stăpâne... clovnul care vă făcea să râdeți a dispărut și el.
Femeia cea bătrâne spune că fetele au pus la cale să fugă.
Și că au avut legătură cu acel băiat care s-a luptat. Oriunde se duc...
crede că ele sunt în compania sa.
-Trimiteți oameni să-l prindă pe neobrăzatul acela.
O să-l găsesc.
Trimite numaidecât trupe care să-i aducă pe fugari înapoi!
-Ce slab îmi este spiritul acum. -Ca să nu mai spun de picioarele mele.
-Nu pot să plâng acum ca o femeie.
Dar trebuie să am curaj ca un bărbat.
-Te implor să mă cari, nu mai pot să merg.
-Mai degrabă aș muri cu tine decât să te mai car.
-Așa o să sperii toate viețuitoarele.
-O iubesc din toată inima mea.
-Sunt sigur de asta.
-Tu nu știi ce simt eu.
Dar eu am atâta iubire în mine câte pene sunt într-o pernă.
Și nu cred că a mai iubit-o un bărbat la fel ca mine.
Câte acțiuni mai trebuie să fac să te scot din fantezie?
-Nu am uita cum este. -Atunci de ce nu mă crezi?
Nu am mai întâlnit o asemenea persoană.
Nu cred că cineva a iubit cum iubesc eu acum.
Și îi cânt iubitei mele.
Nu cred că a mai iubit cineva așa. Sau să mai facă atâtea pentru ea.
Pasiunea mea este cât un munte.
Se vede că nu ai iubit!
Phoebe!
-Un păstor care își caută iubirea?
Aș vrea și eu o aventura ca aceasta. -Și eu.
Îmi amintesc când eram eu îndrăgostit. Erau multe lucruri stranii.
Dar la fel ca muritorii și dragostea este trecătoare.
-Cred că a fost minunat. -Da, până să îmi dea cu pantoful în cap.
-Jov, pasiunea acestui păstor seamănă cu a mea.
-Și cu a mea, când eram în vremurile mele bune.
-Vă rog, întrebați-l dacă ne dă ceva de mâncare.
O să leșin. -Bătrâne?
Clovnule? -Nu mai ești la curte aici.
-Cine mă strigă? -Eu, domnule.
-Se pare că ești foarte nepăsător la cuvinte.
-Stai liniștit.
-Bună ziua, prietene. -Și ție, bunule domn.
Și ție. -Păstorule drag...
Dacă mai există bunătate aici dă-ne un loc de odihnă și ceva de mâncare.
E o tânără fecioară care a călătorit foarte mult și este pe cale să leșine.
-Îmi pare rău de ea, și mi-aș fi dorit să am cu ce să o ajut.
Dar eu sunt păstorul altui om și el nu împarte cu mine foloasele.
Stăpânul meu nu prea face acte de caritate.
Și și-a pus în vânzare turma.
Așa că nu aveți cu ce să vă hrăniți.
Puteți să veniți să vedeți. -Măcar du-ne la colibă să ne odihnim.
O să lucrăm pentru tine ca să te răsplătim.
-O să muncim pentru bani, îmi place locul acesta.
Și mi-aș petrece mult timp aici.
-Veniți cu mine, dacă vă place viața aceasta o să vă iau la stână.
Așa am nevoie de ajutor.
-Mai cântă.
E bine, mai cântă. -O să devii melancolic, domnule Jenkins.
-Te rog, mai cântă. Îmi place foarte mult.
Pot să sug melancolia dintr-un cântec la fel cum un viezure suge ouăle.
Mai cântă, te rog. -Vocea mea e răgușită.
Știu că nu îți pot face pe plac. -Nu vreau să fiu bucuros.
-Haide, mai cântă ceva trist.
-Ce ați dori? -Nu le știu pe nume.
Oricum nu înseamnă nimic pentru mine. Mai cânți?
-Dacă mă rogi o să cânt. -Îți mulțumesc mai mult ca altui om.
Haide, te ascult.
-Ducele a vrut să te vadă azi. -Am vrut să-l evit toată ziua.
Mă duc să dorm... Dacă pot.
Dacă nu o să mă gândesc la primul născut al Egiptului.
-Bună ziua, prostule. -Nu mă fă prost, până nu mă cunoști.
-Stăpâne... Nu mai pot să merg mai departe.
Aș muri pentru puțină mâncare. Și totuși mai degrabă aș muri aici decât acolo.
Rămâi cu bine, bunule stăpân.
-Ce? Arăți foarte bine dispus.
-Un prost. Am întâlnit un clovn.
În pădure. În lumea asta mizerabilă.
M-a întrebat de mâncare. Am întâlnit un prost.
Care s-a întânis pe pământ și m-a lăsat să trec pe lângă el.
Și a spus într-un fel înțelept: așa putem vedea cum lumea se învârte.
Acum o oră a fost noapte și după o oră se va înopta din nou.
Așa că din ce în ce mai mult stăm aici și din ce în ce mai mult putrezim.
Și putrezim... Așa trece timpul.
Când am auzit viziunea aceasta supra timpului, plămânii mei au început să răsufle.
Măscăricii te fac să te simți bine atunci când ești amărât.
-Ce măscărici este acesta? -Unul foarte vrednic.
Unul care a fost la curte. Spune că doamnele au darul vorbitului.
Și în creierul său gol a mai avut simțuri stranii de observație.
A povestit cum a călătorit până aici.
Eu sunt un măscărici, dar ambițios. Ce haină minunată.
-O să ai și tu una. -Ăsta e singurul meu costum.
Și chiar dacă nu îți dai seama și eu sunt înțelept.
Trebuie să am libertate.
Să bat ca vântul printre crengi.
Și să fac tot ce îmi place.
Așa că dați-mi voie să fiu un măscărici. Vreau să îmi spun ce am pe suflet.
Și așa se mișcă întregul corp al acestei lumi infecte.
Vor ajunge la vorbele mele...
Ce e cel care omoară căprioara?
-Nu e nici o căprioară.
-Nu mâncați așa ceva! -Nici nu am apucat.
-Până nu va fi aplicată justiția. -De unde a mai ieșit și ăsta?
-Ești nebun? Sau nu îți place să te porți frumos cu oamenii?
Nu trebuie să faci asta. -Voi v-ați atins de mine.
Nu vă atingeți de aceste fructe, sunt ale mele!
-Dacă nu ți se răspunde cu rațiune, eu trebuie să mor?
-Ce preferi? Bunătatea ta sau răutatea?
-Mai degrabă mor decât să vă dau vouă mâncarea mea.
-Stai jos și fi binevenit la masa noastră.
-De ce ești așa de bun?
Credeam că toate ființele sunt sălbatice aici.
Nu știam că mai sunt și oameni buni pe lumea asta.
Lăsați-mă să îmi ascund sabia. -Stai jos și liniștește-te.
-E un om bătrân care m-a ajutat foarte mult în viața sa.
Vă rog să-l lăsați pe el să mănânce primul.
Eu nu o să mă ating de nimic. -Du-te și găsește-l.
Nu o să mâncăm până nu te întorci. -Vă mulțumesc.
Să fiți binecuvântați. -Vedeți, nu toți suntem așa de fericiți.
Mai sunt oameni ca noi aici.
Și vom supraviețui aici. -Lumea este o scenă.
Și toți bărbații și femeile sunt niște actori.
Sunt multe ieșiri de pe scenă. Un om joacă multe roluri în viața sa.
Și în final ajunge să se sperie de fața sa când vede că este încrețit.
Se târăște ca un melc care vrea să ajungă la adăpost.
Și dragostea nu există pentru el. Totul e numai tristețe.
Omul e ca un soldat, ajunge să fie gelos pe onoare.
Și ajunge să fie rapid la harță.
Până ajunge să aibă o reputație de temut, chiar și în familia sa.
Ajunge să aibă și el colți cu cât poartă mai mult pielea de leu.
Și are multe regrete.
Hainele sale de mult s-au făcut niște zdrențe.
Și se gândește că lumea e prea bună pentru hainele sale.
Iar vocea sa se transformă dintr-o voce de om mare într-una de copil.
Și are mai multe fluierături decât accente.
Chiar dacă el le-a văzut pe toate.
Și astfel se termină această istorie stranie și plină de evenimente.
Eș știe că este foarte aproape de uitare.
Și strânge din dinți și din ochi.
Strânge din suflet.
Se închide în sine.
-Vino, lasă-l să stea jos și să se hrănească.
-Vă mulțumesc.
-Și eu pot vorbi ca să vă mulțumesc.
-Bine ai venit aici la noi.
Cântați-ne ceva, ca să ne simțim mai bine.
Fi cu adevărat binevenit aici.
Eu sunt ducele care l-a iubit pe tatăl tău.
Bătrâne, ești binevenit aici la fel ca și stăpânul tău.
Dă-mi mâna și sper să ți se împlinească toate norocurile.
-Nu l-ai mai văzut de atunci? Nu se poate așa ceva.
Află unde e fratele tău, cautățl peste tot și adu-l mort sau în viață.
Pământurile tale și toată averea îți vor fi confiscate până nu îl găsim.
Gura fratelui tău nu va mai trebui să se miște multă vreme.
-Fratele meu nu este deloc ca mine.
-Tu ești mai rău ca el.
-O să îmi port povara ca dovadă a dragostei mele.
Regină a nopții dă-mi mie ochiul tău ca să pot vedea de deasupra.
Numele tatălui meu, pentru care viața mea a fost aruncată.
Rosalind... Copacii aceștia vor fi cărțile mele.
Și în ei vor fi gândurile mele și personajele mele.
Și fiecare ochi din această pădure să fie martor la virtutea mea.
Fugi, Orlando! Scrie pe fiecare pom!
Să vadă lumea ceea ce cauți!
Fugi!
Haideți, mâncați.
-Nu prea îți place viața această de păstor.
-De păstor adevărat? Nu pot să spun că nu e o viață bună.
Dar dacă ne gândim că e o viață de păstor nu este prea bună.
Și dacă mă gândesc că e solitară, îmi place foarte mult.
Dacă mă gândesc că e privată, este o viață foarte grea.
Și este bine că este în natură.
Dar este hidoasă pentru că nu este o viață la curte.
Am studiat filosofia.
-Cu cât mai multe știu din astea cu atât mă doare capul mai tare.
Iar acela ce are bani aici nu prea are ce să facă cu ei.
Aici ploaia te udă și focul arde.
Iar păstorii buni fac niște oi grase.
Și marea calitate a nopții este lipsa soarelui.
-Un filosof natural.
Chiar îți place aici? -Da.
-Nu este prea greu? -Pentru mine nu.
-Nu te temi că o să mori singur?
-Măcar am oile mele lângă mine.
-Cel ce nu a fost la curte nu cunoaște bunele maniere.
Iar asta înseamnă că manierele sale sunt rele.
Iar răutatea e un păcat și păcatul este izgonire.
-Aici în natură totul este minunat.
Și toate bunele maniere nu au nici o vaolare în pădure.
Mi-ai spus că tu nu saluți curtea dar îți pupi mâinile.
Nu s-ar potrivi asta dacă la curte ar fi numai păstori.
-Mai dă-mi un exemplu. -De ce crezi că nu avem dușmani aici?
Și nimeni nu este lacom aici. -Așa este.
-Domnule, eu sunt un muncitor acum.
Nu trebuie să depind de nimeni.
Și cred că e mult mai bine așa.
Nu am cum să fac rău nimănui aici.
Iar ceea ce vreau mai mult e să văd oile grase și mieii că mănâncă.
-Ăsta este un alt păcat al tău. Te folosești de oi.
Și trăiești pe spatele lor.
Toate pozele de ar fi frumoase nici un chip nu ți se aseamănă.
-Dulce ca mierea e Rosalinda.
-Liniștește-te, l-am găsit scris pe un pom.
-Cred că pomul acela face fructe stricate.
Haide, păstorule. Să ne retragem onorabil.
Audrey?
-Știi cine a scris asta? -Este un bărbat.
-Și are lanțul tău la gât.
Parcă ți-ai schimbat culoarea. -Cine ai spus că e?
-Nu se poate. -Cine e?
-Nu se poate, e imposibil. -Sune-mi, te rog cine e.
-E minunat, este tânărul Orlando.
Cel care s-a ascuns în inima ta de cum te-a văzut.
-Ce a mai spus, te-ai întâlnit cu el? Ce caută el aici?
A fost aici, când o să mai vină? Răspunde-mi!
De îndată!
-L-am găsit sub un pom, ca un ou într-un cuib.
-Nu cred că arăta ca un ou acolo.
-Ai răbdare, domniță. -Spune-mi mai departe.
-Stătea acolo ca un cavaler rănit.
-Nu aș vrea să îl văd așa.
-Lasă-mă să termin te rog.
A fost izgonit ca un animal. -E clar că vine după inima mea.
-Nu mă mai îngreuna cu alte poveri. -Nu știi că sunt o femeie?
Trebuie să spun ce am pe suflet.
-Îți mulțumesc pentru companie, dar acum prefer să stau singur.
-Și eu, dar îți mulțumesc pentru primirea mea aici.
-Mergi cu Domnul. Să ne întâlnim cât de putem de rar.
-Dar să nu rămânem străini.
-Te rog să nu mai scrii poeme de dragoste pe pomi.
-Și eu te rog să nu îmi mai citești poemele în nume de rău.
-Rosalind e numele iubitei tale... -Așa este.
-Nu îmi place numele ăsta. -Nu trebuie să îți placă ție.
-Și cum arată. -E la fel de bună ca inima mea.
-Ești tânăr și prost. -Nu domnule, dar vă răspund sincer.
-Nu vrei să stai cu mine?
Avem multe de discutat despre lume și toate nefericiriile noastre.
-Eu nu am nimic cu nimeni, iar toate gândurile sunt ale mele.
-Cea mai mare vină este să fii îndrăgostit.
-Este o vină pe care eu nu aș schimba-o nici cu cea mai bună virtute a ta.
Știu ce fel de om ești.
-Eu căutam un măscărici și te-am găsit pe tine.
-E în apă, uită-te acolo și îl vei găsi.
-Acolo este figura mea. -Adio, domnule melancolic.
-Rămâi cu bine, domnule îndrăgostit.
-O să vorbesc cu el ca un băiat. Și o să aflu ce are de gând să facă.
Auzi, drumețule? -Foarte bine, de ce?
-Cât este ceasul? -Mai bine mă întrebi ce moment e.
Nu este nici un ceas în pădure. -Și nici dragoste adevărată nu e aici.
Dacă o doamnă ar plânge aici ea va fi ca și un ceas.
-Cine ești tu, tinere? -Sunt un păstor.
Și trăiesc aici în pădure.
-Ești nativ din locul acesta? Accentul tău nu seamănă cu cel de aici.
-Așa mi-au spus mulți. Dar un unchi de-al meu m-a învățat să vorbesc așa.
Tatăl meu s-a îndrăgostit de o femeie de la curte.
Și Îi mulțumesc lui Dumnezeu că nu sunt o femeie.
Ca să nu fiu jenată sau atacată cu atâtea cuvinte rele.
-Mai îți amintești cu ce au fost atacate femeile?
-Toate semănau una cu cealaltă.
Și toți li se păreau monstruoși până ce a venit prietenul său.
-Spune-mi și mie despre ele. -Nu o să le bârfesc pe acele femei.
Există un om care abuzează de tânăra noastră Rosalind, îi scrie numele pe copaci.
Și îi scrie numai elegii și metafore.
Dacă l-aș întâlni pe acel om i-aș da niște sfaturi bune.
El pare că suferă de o boală.
-Eu sunt cel care este îndrăgostit.
-Nu ai nici o urmă de la unchiul meu pe tine.
El mi-a spus cum să cunosc un om care e îndrăgostit.
Și sunt sigură că tu nu ești prizonierul dragostei.
-Care sunt semnele sale? -Un obraz curat, ceea ce tu nu ai.
Un ochi albastru, ceea ce tu nu ai.
Un spirit aprig, ceea ce tu nu ai.
Și ar mai trebui să ai cămașa desfăcută și cizmele rupte.
Și să ai acel sentiment de disperare.
Dar tu nu ești un asemenea om. Tu ești mai degrabă un cuceritor.
Nu cauți dragostea nimănui, numai să îi faci pe alții să iubească.
-Cum să te fac să crezi că iubesc și eu?
-Așa crezi tu, că iubești.
-Îți jur că eu sunt îndrăgostitul acela.
Nefericitul acela. -Ești chiar așa de îndrăgostit?
-Nimic nu poate exprima cât iubesc eu.
-Dragostea este o nebunie și cei ce iubesc merită un bici la fel ca nebunii.
Și se pare că și cei care trebuie să bată cu biciul sunt îndrăgostiți, de aceea e peste tot.
Și totuși eu perefer să o vindec prin sfaturi.
-Ai mai vindecat pe cineva? -Da.
Pe cineva, care l-am pus să mă vadă pe mine ca iubita sa.
Și l-am pus să mă curteze în fiecare zi.
Aă fi vrut să-i pot arăta cum este o femei măcar o clipă.
Și să știe cum să se poarte cu ea.
Și să nu fie așa constat. Plină de lacrimi...